Nå får du komme og hjelpe meg, gutt.
En gang for svært lenge siden-
var det en gammel munk fra et ortodokst kloster.
Han het Pamve, og plantet et tørt tre på et fjell.
Akkurat slik.
Til sin lærling, en munk som het Ioann Kolov-
sa Pamve at han skulle vannet treet hver dag til det fikk liv.
Får jeg noen steiner. Og tidlig hver morgen-
fylte Ioann et spann med vann.
Så steg han opp på fjellet og vannet den tørre trestammen.
På kvelden, når det var blitt mørkt-
vendte han tilbake til klosteret. Slik gikk det i tre år.
Så en vakker dag kom Ioann opp på fjellet og så at-
hele treet var dekket av blomster.
Og hva man enn sier, er metoden noe stort.
Iblant sier jeg til meg selv-
at om man hver dag, på nøyaktig samme tidspunkt-
gjør akkurat det samme, som et ritual-
urokkelig, systematisk, hver dag til akkurat samme tid-
da ville verden bli endret. Noe i den.
Man kunne, for eksempel, våkne om morgenen.
Stå opp presis klokken sju, gå på badet.
Helle seg et glass vann fra kranen-
og helle det ut i toalettet.
Vakkert, hva? Som i Japan. Ikebana.
Jeg er budt til deg i kveld for å gratulere på fødselsdagen.
Det er en stor ære for meg. Her er det siste.
Posten er stengt. Kommer noen for sent nå, må han vente til i morgen.
Vær så god. - Jeg har ikke briller. Kan du lese?
Gratulerer, gode venn, på fødselsdagen. Stopp. Omfavner-
store Richard, gode fyrst Mysjkin. Stopp.
Gud gi deg lykke, helse, fred. Stopp. Dine alltid tro, kjærlige-
richardinere og idiotister.
Så rørende, da. - Ja ha, en spøk.
Venner som spøker. Idiotister, det er ikke så dumt sagt.
"Gud gi deg lykke." Hva slags forhold har du egentlig til Gud?
Ikke noe, er jeg redd. Hvordan det? - Det er vel ikke så farlig.
Her er du, kjent journalist.
Skriver teater-og litteraturkritikk.
Foreleser i estetikk for ungdommer på universitetet.
Lassoen. Spring og hent den! - Essays.
Det skriver du også. Men hele tiden så dyster.
Hva er det du mener med dyster?
Du må ikke sørge sånn.
Du må ikke lengte etter noe.
Du må ikke vente deg noe. Det er det viktigste.
Hva mener du ikke vente seg noe? Hvem sier at jeg venter?
Vi venter vel alle. På noe.
Ta meg, for eksempel. Hele livet har jeg gått-
og ventet på noe.
Hele livet har jeg følt meg som på en jernbanestasjon.
Jeg har følt at det som har vært, ikke har vært et virkelig liv-
men en venting på livet, på noe virkelig.
Er det ikke sånn for deg? - Jo, hvis det er det du mener, så.
Jeg trodde bare ikke at du interesserte deg for slikt.
Jo da. Det gjør jeg visst. Dessverre.
Iblant får jeg merkelige saker i hodet. Jeg forsikrer deg...
Som for eksempel den ukjente dvergen.
Hvilken dverg? Nå har du virkelig forvirret meg.
Det vet du vel. Den pukkelryggen. Hos Nietzsche.
Han som fikk Zaratustra til å besvime.
Er du kjent med Nietzsche? - Ikke personlig.
Jeg har ikke studert ham så nøye.
Men han interesserer meg.
Iblant får jeg for meg ting som det evige kretsløpet.
Her lever vi, har våre bekymringer. Vi håper.
Vi venter på noe. Vi håper. Vi mister håpet. Vi nærmer oss døden.
Så dør vi til slutt. Og så fødes vi på nytt, men husker ikke fortiden.
Ja, så begynner alt på nytt.
Ikke bokstavelig likt. Litt forskjellig.
Men likevel håpløst. Og ikke vet vi hvorfor.
Nei, forresten. Presis på samme måte.
Bokstavelig likt. Bare neste forestilling.
Så å si. Slik kunne jeg ha ordnet det, om det var opp til meg.
Litt komisk, ikke sant? - Det der er ikke noe nytt.
Du tror ikke du har funnet det på selv?
Tror du virkelig at mennesket kan finne på en universell konstruksjon.
Skape en modell av den absolutte sannhet.
Det ville være å skape et nytt univers. Å bli demiurg.
Du tror virkelig på din dverg, på ditt latterlige kretsløp?
Ja, iblant tror jeg-
forstår du. Og om jeg virkelig tror-
så blir det slik. "Tro at det er dere gitt-
og det skal skje slik."
Men nå må jeg nok hjem. Jeg må finne på en presang.
Nei, det behøver du ikke.
Det er en riktig høytidsdag. Du blir overøst med telegrammer.
Au revoir!
Hva er det du babler om? Alt i begynnelsen var ordet.
Men du er stum som en fisk. En liten mort.
Ser du, gutt, vi er helt på villspor. Mennesket er inne på et farlig spor.
Hopp sann. Ol, så tung du er blitt.
Den første fornemmelsen mennesket hadde...
Har han hatt det bra i det siste? - Ja, hvordan det?
Han arbeider mye.
Jeg liker ikke monologene hans. Alexander!
Vent! Vi kommer til dere. Dere er ikke kledd for Afrika-tur.
Det er litt av et tiltak.
Hei og velkommen! - Jeg har den ære å gratulere.
Takk takk. - Nå, hvordan går det? For stille?
Kan tenke meg det, men det er sunt. Fellesskap er en tung plikt.
Ikke alle orker det. - Min flinke gutt.
Hvorfor "min". Han er vel vår? - Og han gurgler når han skal?
Og går og legger seg selv? - Gurgler seg er vel ikke noe.
Tenk hvordan han klarte seg under operasjonen!
Han vokser til en skikkelig kar. Gap, så får jeg se!
Fint. Fortsetter det slik, kan du snakke om en uke.
Visste du at Gandhi hadde en ukedag da han ikke snakket med noen?
I mange år. Han satte det i system. - Hvorfor det?
Han var vel lei mennesker. - Skal vi gå? Du har rømt?
Det var jo elegant. - Man må oppfylle alle forventninger.
Presangen er i bagasjen. - Enda flere presanger.
Skal vi ikke dra hjem? - Jo da, alle sammen.
Dere tar bilen. Guttungen og jeg kommer til fots. Vi må snakke ferdig.
Ikke for lenge, takk. Eller hva, gutt?
Alt er nesten klart hjemme.
Har jeg fortalt hvordan mor og jeg fant dette stedet?
En gang var vi ute og reiste her. Lenge før du var påtenkt.
Første gang vi var her. Og vi hadde glemt kartet.
Bensinen hadde tatt slutt. Vi stanset og fortsatte til fots.
Vi hadde gått oss vill.
Så begynte det å regne. Sånt kaldt duggregn.
Vi kom til svingen ved den tørre furua, og solen tittet frem.
Det sluttet å regne, og lyste over stedet. Da så vi det.
Plutselig var jeg trist at ikke jeg-
dvs. Din mor og jeg, bodde i huset under furuene ved havet.
Så vakkert det lå. Kunne man bo slik, kunne man være lykkelig inn i døden.
Hva er det? Ikke vær redd! Det finnes ingen død.
Redselen for døden er skrekkelig. Den får mange til å gjøre gale ting.
Hvor annerledes ble det ikke om vi ikke var redde for døden.
Hva? Jeg begynte visst å snakke om noe annet.
Vi stod altså som forhekset og beundret alt det vakre.
Vi kunne ikke rive oss løs. Stillheten. Freden.
Og det var tydelig at dette huset-
var som skapt for oss. Og så var det til salgs.
Og det var i det huset du ble født. Liker du det?
Liker du huset ditt, gutt?
Mennesket har alltid forsvart seg mot andre mennesker, mot naturen...
Og iblant øvet vold mot naturen. Og bygd sivilisasjon på styrke, makt-
skrekk, avhengighet og såkalte tekniske fremskritt...
Standard, eller voldsinstrument for å holde på makten.
Vi er som villmenn. Vi bruker mikroskopet som knortekjepp.
Nei, villmenn er mye mer åndelige.
Hvert vitenskapelig fremskritt forvandler vi til noe ondt.
Og om etikk sies det at synd er det som ikke er nødvendig.
Og er det slik, bygger hele vår sivilisasjon på synd.
Vi har fått en forferdelig disharmoni.
En ubalanse mellom materie og ånd.
Det er noe feil ved vår kultur. Eller sivilisasjon.
Du mener kanskje at man må studere problemet og søke en felles løsning.
Ja, det kunne man om det ikke var for sent. Altfor sent.
Nei, nå er jeg lei alt pratet. "Words, words, words..."
Først nå forstår jeg hva Hamlet mente. Han orket ikke pratmakere.
Sånn er det med meg også. Hvorfor skal jeg prate sånn?
Fantes det bare en som lot være å prate og heller gjorde noe.
Eller i det minste prøvde.
Gutt...
Gutten min.
Herregud, hva er det med meg?
Fantastisk.
En sånn storslått forfinethet.
Klokskap og åndelighet. Og den barnlige uskylden.
Dyphet og uskyld samtidig.
Ja, utrolig.
Det er som en bønn.
Og så er alt dette gått tapt. Nå kan vi ikke be lenger.
Jeg har en vanskelig dag i dag.
Eller en dag jeg har mistet kontroll over.
Takk skal du ha, Viktor. En vidunderlig bok.
Takk for vinen også. Den skal vi drikke til middag.
Og fremfor alt takk for at du kom.
Har du ikke en følelse av at livet ditt er mislykket?
Nei, hvordan det?
Før var det som du sier.
Men siden gutten kom til verden, er alt forandret.
Ikke med én gang, men litt etter litt.
I takt med oppveksten hans.
Jeg er svært bundet til ham.
Rent for mye.
Og det er noe jeg gremmes over.
Jeg hadde forberedt meg på et liv. Skal vi si et høyere liv?
Jeg leste filosofi, religionshistorie, estetikk.
Så endte det med at jeg satte på meg lenker. Helt frivillig.
Og samtidig er jeg lykkelig.
I dag, for eksempel...
Ja, hva skjedde i dag?
Her har jeg fått telegram fra mine venner.
De har undertegnet på spøk med "richardinerne" og "idiotistene".
Gamle teatervenner. Vi spilte Shakespeare og Dostojevskij.
Det husker jeg. - Hva husker du?
Jeg husker de forestillingene. - Ikke prøv deg!
Jo, det er sant. Jeg husker du slapp vasen på brettet. Den knuste.
Og siden rant tårene dine. Det husker jeg godt.
Og vasen: Hvit med blå blomster. - Det stemmer. Hun husker.
Men tårene... Noe i øyet. Jeg orket knapt å fullføre forestillingen.
Du var fantastisk som fyrst Mysjkin.
Du slo gjennom med den rollen. Så ga du opp alt, bare.
Teater, alt sammen. Og det etter idioten og Rikard III.
Det har jeg aldri forstått. - Hva mener du med alt?
Du sa jeg ga opp alt. - Ja, teater. Alt sammen.
Suksess, det er faktisk langt fra alt sammen.
Jeg holdt bare ikke ut lenger. Forstår du det?
Av én eller annen grunn begynte jeg plutselig å skjemmes.
For å late som jeg var en annen og fremstilte andres følelser.
Hovedsaken var at jeg skjemtes for å være oppriktig på scenen.
Det var faktisk en kritiker som oppdaget det.
Det kom ikke brått, naturligvis.
Mener du at en skuespiller ikke kan ha et eget jeg?
Nei, ikke riktig.
Jeg mener at en skuespillers jeg løses opp i rolleskikkelsene.
Og jeg vil ikke løses opp.
I alt dette var det noe... syndig, syntes jeg. I oppløsningen.
Noe feminint, viljeløst. - Ja, feminint. Det er jo syndig.
Jeg likte at du var skuespiller, og derfor ga du opp.
Det var slik! - Jeg sier jo at det kan hende.
Han skal alltid motsi. - Hun piner ham i hjel.
Ikke i dag. Det er Alexanders fødselsdag.
Takk, Viktor, for forsvaret. - Med andre ord:
Først forledet han meg med teater. Så lurte han meg fra London og ga f...
Jeg likte å være hustru til en berømt skuespiller. Ikke noe feil i det.
Men hvem er det der?
Vet du, Alexander, jeg reiser herfra.
Hvor reiser du? - Jeg gir opp alt sammen.
Har det hendt noe? - Jeg har fått et tilbud om klinikk...
Er du gal?
Du må fortelle om det senere.
Postbud Otto i sikte med noe. - Julia, din beundrer er her.
God aften.
Jeg må få gratulere. - Takk.
Her kommer jeg med en slags presang til deg.
Takk så mye. Hva er det? - Jeg tror ikke jeg klarer det alene.
Det er et kart over Europa fra slutten av 1600-tallet.
Er det ekte? - Det er en kopi, en reproduksjon.
Nei, slett ikke. Det er ekte, en original. Hvordan kan man...
Det er ikke mulig. Så vakkert det er. Vi må bære det inn.
Sett i gang! - Det er for mye. Jeg vet ikke om...
For Guds skyld. Ikke si sånn! - Det er for mye, Otto.
Jeg forstår at det ikke er et offer. - Hvorfor skulle det ikke være det?
Enhver presang er et slags offer. Hva skulle det ellers være?
Unnskyld meg!
Otto. Jeg heter Otto. - Jaha.
Unnskyld, Otto. Hvordan havnet du her? Du har ikke bodd her lenge?
Røyker du? - En gang besøkte jeg-
likhuset og så hvordan det gikk med en mann som hadde røykt hele livet.
Jeg så lungene. Og røyker ikke. - Hørte du det, Alexander?
Ja, du har helt rett. Jeg har bare bodd her i to måneder.
Jeg underviste i historie. Så fikk jeg pensjon og flyttet hit.
Her havnet jeg. Nå har jeg mindre utgifter og mer tid til interessene.
Min søster bodde her. Hun er død. - Du er ansatt i Posten?
Jeg er postbud. Ikke fast. Bare på fritiden.
Hei, Maria.
Jeg har gjort i stand alt, fru Adelaide. Kan jeg gå nå?
Ja visst, Maria. Takk skal du ha. Kan du bare varme tallerkenene?
Resten klarer Julia? - Ja visst. Jeg varmer dem straks.
Jeg varmer tallerkenene, og så går jeg. Det var ikke mer?
Nei da, du kan gå. Julie blir igjen.
Jo, én ting: Kan du sette frem lysene på bordet?
Så kan du gå. Du har vel åpnet vinen?
Åpne vinen, da! Så har du fri.
Tallerkenene, lysene, vinen.
Vi er naboer.
Vi er bekjente. - Ja ha. Gratulerer.
Hun kom fra Island for et par år siden.
Hun er virkelig eiendommelig. - Hvem?
Maria. Ja, Maria.
Iblant skremmer hun meg.
Det må ha vært herlig da man trodde at verden var som avbildet her.
Dette Europa er som planeten mars: Har ingenting med sannheten å gjøre.
Nei, men levde gjorde man jo.
Og ikke så ille heller.
Hva er datoen i dag?
1392.
Det er vel tryggest å sette bort kartet nå?
Otto, kan du hjelpe meg? Det er som moderne kart heller ikke er sanne.
Hvilken sannhet? Du er hele tiden så opptatt av en slags sannhet.
Sannhet. Hva er sannhet?
Det fins ingen sannhet. Vi titter, men ser ingenting.
Her kommer en kakerlakk. - Kakerlakk?
Par example, madame. Excusez-moi!
Kakerlakken springer rundt på en tallerken og tror den går fremover.
Hvordan vet du hva den tenker? Kanskje den har et slags ritual.
Kakerlakkens eget... - Kanskje.
Alt kan skje. Kan skje.
Ellers står vi der med denne "sannheten".
Kan jeg hjelpe? - Nei, det går bra. Vi stiller den...
Sånn. Et fantastisk kart. - Det gleder meg at du synes det.
Det er et førsteklasses kart.
Hvor er guttungen? - Jeg vet ikke.
Skal jeg gå og titte? - Nei, nei.
Jeg syntes han virket litt lei seg.
Har det skjedd noe? - Jeg er straks tilbake.
Du sa du hadde mer tid til interesser. Hva mente du?
Ta det rolig. Jeg så ham nettopp, tror jeg.
Jo, jeg er på sett og vis samler. - Er du?
Hva mener du med på sett og vis? - Jeg samler på hendelser.
Sånne som anses som uforklarlige, men sanne.
Og for å samle bevis for sannhet kreves mye tid.
Jeg må reise mye. Og trenger penger. Derfor er jeg postbud. Også.
Hva mener du med uforklarlige? - Nå skulle gutten ha vært her.
Ja så?
Men jeg forstår fortsatt ikke helt.
Jo, for eksempel... Nei, forresten.
Men dette, da: Det hendte før krigen.
I Königsberg bodde en enke med sin sønn.
Så brøt krigen ut, og sønnen ble innkalt. Han var atten.
De bestemte seg for å gå til en fotograf og ta et bilde til minne.
De ble altså fotografert sammen, mor og sønn.
Så sendtes...
Så sendtes sønnen til fronten.
Noen dager senere ble han drept. - Herregud.
Midt i all ulykken-
glemte kvinnen så klart bildene hun hadde bestilt.
Hvorfor "så klart"? Hvordan kunne hun glemme?
Det er vel ikke så vesentlig. - Det viktige er ikke hvorfor.
Men kvinnen løste aldri ut fotografiene.
Krigen tok slutt, og hun flyttet bort fra minnene.
Men prøvde hun ikke å lete opp fotografen?
Det var jo siste bilde av sønnen. - Du lar jo ingen snakke ut.
Unnskyld! - Mamma, da.
Det gjør ingenting.
En gang - i 1960, tror jeg-
gikk kvinnen til en fotograf for å ta et bilde av seg.
Hun skulle gi det til en venninne som minne.
Hun ble fotografert, men hun så ikke bare seg selv på bildene.
Men også sin avdøde sønn. Han var 18 år på bildet, og hun var-
like gammel som ved siste fotografering.
Var det slik det foregikk? Som du har fortalt?
Ja, slik foregikk det.
Og hvordan har du kontrollert det? - Jeg har snakket med kvinnen.
Og jeg har bildet.
Der ser man henne i 1960 og sønnen i uniform fra 1940.
Gode gud!
Og så har jeg kopi-
av hans fødselsattest og bevitnet kopi av melding om sønnens død.
Du driver ikke ap med oss?
Nei, slett ikke.
Jeg har rundt 300 lignende hendelser.
284, for å være nøyaktig.
Vi er ganske enkelt blinde. Vi ser ingenting.
Hva var nå dette, tror du? - Er du dårlig?
Nei, det er ingen fare.
Det var bare en ond engel som berørte meg.
Du spøker med oss, herr Postmann.
Spøker og spøker, doktor.
Her er det ikke noe å spøke med.
"Which of you have done this? The Lords?"
Maria! - Hva?
Hvem har gjort dette? - Det er guttungen.
Guttungen. Ja så.
Hvor er han, forresten? - Der oppe. På rommet, tror jeg.
Det er bra. Men hva er det der?
Den har han laget til deg. Det er hans fødselsdagspresang til deg.
Det var han og Otto, postbudet, som bygget det sammen.
Ikke si at jeg har sagt det, Alexander. Han ville vise deg det.
Jeg går nå.
Gratulerer.
Gå hjem nå. Det er så fuktig.
Kan jeg stige på? - Ja, kom inn!
Alt er nesten klart der nede.
Hva er det for noe?
Hvor da? - Maleriet på veggen. Hva er det?
Jeg ser ikke riktig. Det er bak glass. Så er det så mørkt.
Det er de hellige tre kongers tilbedelse.
Leonardo. Reproduksjon, så klart.
Herregud, så fælt det er.
Jeg har alltid vært så redd for Leonardo.
Silke organiseres overalt.
Dette gjelder også hærens offiserer.
Hver samvittighetsfull borger skal-
- opptre modig og holde hodet kaldt-
- og være hæren behjelpelig-
- med å opprettholde ro-
- orden og disiplin.
For vår eneste farlige indre fiende akkurat nå-
- er panikken. Panikken er nemlig smittsom-
- og lar seg ikke påvirke av sunn fornuft.
Orden og organisering. Ingenting annet, kjære borgere.
Bare orden. Orden-
- mot dette kaoset.
Jeg ber og appellerer til deres mot-
- og til, tross alt-
- til deres fornuft.
Skal vi spise, da? Gutten sover. Skal jeg vekke ham?
...en slik base med fire stridshoder.
Og det er høyst sannsynlig at dette-
- på det mest tragiske sett- - Hva er dette?
- Kommer til å vendes mot oss.
Våre forbindelser kan når som helst bli brutt.
Men jeg har fått sagt dere det viktigste, kjære landsmenn.
Alle skal bli der de er, for det er ikke noe sted i Europa-
- som er sikrere enn der vi nå er.
Slik er alle tvunget inn-
- i samme situasjon.
Alle distrikter vil bli kontrollert av militære spesialtropper.
Slik at...
Det er vel ikke...
Burde vi ikke gjøre noe?
I hele mitt liv har jeg ventet på dette.
Hele mitt liv har vært en eneste venting på dette.
Don't touch me! Do something! Why don't you say something?
Kan vi ikke gjøre noe?
Så så.
Viktor!
Så så.
Kjære mamma, ro deg ned!
Viktor. Oh, my god.
Viktor, at least you could do something.
Please!
Gutten sover. Han må ikke vekkes.
Alt er min feil. Dette er min straff.
Gutten sover.
Det er ikke verdt å vekke ham.
Så så. - Julia...
Alexander, don't you understand?
Julia!
Julia, gå og hent den svarte vesken ved pianoet.
Sett den på bordet!
Please, Alexander!
Jo, jo.
Let my hands free! Thank you.
Senere, kanskje.
I can't bear it.
I can't bear it anymore.
Please!
No!
Julia, vil du også?
Nei, jeg vil ikke. Det trengs ikke.
Som du vil. Men det er absolutt nødvendig.
Og det er helt ufarlig.
Og det blir roligere for oss alle om du gjør det.
Nei, jeg vil ikke. Jeg vil ikke.
Alexander, vil du også? - Nei, jeg drikker noe i stedet.
Ikke drikk for mye. Det blir bare verre. Otto?
Nei, ikke vær urolig! Takk skal du ha.
Julia, vi må opp til guttungen. Han må ikke våkne nå.
Jeg kan følge med. Julia kan bli her hos mor.
Sov nå! Vi er straks tilbake.
Den er død. Telefonen er død.
Herregud.
Hvorfor gjør vi alltid motsatt?
Alltid.
Jeg har alltid elsket én-
og giftet meg med en annen.
Hvorfor? - Vil du ha noe å drikke?
Nei. Ingenting, takk, Otto.
Nei.
Jeg tror jeg vet det nå.
Vi vil ikke være avhenging av en annen.
Når to mennesker elsker hverandre-
er det ikke på samme måte.
Det er alltid én som er sterk-
og én som er svakere.
Og den svake er alltid den som elsker uten beregning.
Uten forbehold.
Nå kjennes det som om jeg har våknet av en slags drøm.
Som etter en annen slags liv.
Av én eller annen grunn har jeg alltid gjort motstand.
Slåss med noe. Forsvart meg selv.
Akkurat som noe inni meg sier:
"ikke gi etter!"
"Og ikke gå med på noe!"
"For da dør du."
Og Gud, så dumme vi er.
Så bra at du har forstått det til slutt.
Hvordan er det? Føler du deg bedre nå?
Ja, jeg har forstått det, men litt sent.
Hva skal vi gjøre nå? - Telefonen fungerer ikke.
Vi kunne sette oss i bilen og reise nordover.
Der er det roligere, men det går ikke.
Nei, det er likedan overalt.
Og ingen vet hvor det er verst. - Nei, vi blir her.
Så så. Forsiktig.
Vi reiser ingen steder. Vi blir her.
Viktor.
Og nå skal vi spise middag.
Unnskyld, jeg må gå nå. Det er noe jeg må gjøre i stand.
Hva skal du gjøre, Marta?
Julia, gå og vekk guttungen!
Dette er en svært spesiell dag. I dag må vi være sammen.
Vær så snill, la være! - Julia!
Hører du ikke hva jeg sier? - Det er best å ikke vekke ham.
Julia! - Jeg har ikke tenkt å vekke ham.
Jeg har ikke tenkt å gjøre det. Og jeg tillater ingen andre heller.
Han har sovnet. Vi får ikke vekke ham, ikke skremme ham.
Mye kan skje mens han sover. Om Gud vil, får han aldri rede på det noe.
Men ikke skrem ham! Jeg ber deg.
Om du må plage noen, så vend deg mot Alexander!
Eller i verste fall mot meg.
Vend deg mot hvem du vil, for du kan ikke annet.
Men jeg tillater ikke at du plager gutten.
Min lille jente. Min snille lille jente.
Tilgi meg!
Fader vår...
Fader vår, som er i himmelen.
Helliget vorde ditt navn. Komme ditt rike.
Skje din vilje. Vårt daglige brød...
Og forlat oss vår skyld, for riket er ditt.
Og makten og æren. Amen.
Herre. Frels oss i denne forferdelige stund!
La ikke mine barn dø! Ikke mine venner.
Min hustru. Viktor.
Alle som elsker deg og tror på deg.
Alle som ikke tror på deg fordi de er blinde-
og ikke har rukket å tenke på deg.
Siden de ennå ikke har vært virkelig ulykkelige.
Alle som i denne stund mister sitt håp, sin fremtid.
Sitt liv og muligheten for å føye seg etter dine tanker.
De som er fylt av frykt-
og kjenner slutten nærme seg.
Som kjenner frykt ikke for seg selv, men for sine nærmeste.
For dem bare du-
kan beskytte.
For denne krigen er den siste, en uhyggelig krig.
Og etterpå vil det ikke finnes seierherrer eller beseirede.
Steder eller byer. Gress eller trær.
Vann i kildene eller fugler på himmelen.
Jeg skjenker deg alt jeg har.
Jeg overgir min familie, som jeg elsker.
Jeg avstår mitt hjem, avstår fra guttungen.
Jeg blir stum. Jeg kommer aldri mer til å snakke med noen.
Jeg avstår fra alt som binder meg til livet.
Bare du gjør så alt blir som før.
Som i morges, som i går.
Og så jeg slipper denne dødbringende-
kvelende dyriske skrekk. Ja, alt.
Herre. Hjelp meg!
Jeg skal gjøre alt jeg har lovet deg.
Kom hit, Viktor! Hjelp meg!
Gutten min!
Hva er det? - Beklager om jeg vekket deg.
Du sov visst. - Hva er det? Hvorfor kommer du hit?
Det er fortsatt en siste sjanse.
En sjanse? Hva slags sjanse?
En sjanse. Et håp.
Hva slags håp? Hva er det med deg? - Det er ingenting med meg.
Men Maria kan. Maria. - Maria?
Hvilken Maria? Hva kan hun? - Du må gå og overtale henne.
Gå og overtale? Du trenger konjakk. Jeg har tatt en og føler meg bedre.
Det er ikke lenger noe lys. Hvor lenge har jeg sovet?
Man burde ikke drikke slik i hele glass. Det er en fin konjakk.
Hvor er alle? Sover de?
De er der nede. Sitter ved bordet. De er glad i deg.
Sitter ved hvilket bord?
Du må gå til Maria snarest. - Hvilken Maria?
Kan du ikke uttrykke deg klarere?
Maria, vet du vel. Tjenestepiken hos dere.
Ja, jeg skal forklare senere. Ikke mas på meg!
Hvem er det som maser på deg? Hvorfor skal du krangle deg til alt?
Hun bor i en gård på den andre siden av sjøen.
Bak kirken, den som er stengt.
Hvem da?
Hvem? Jeg snakker om kirken som er stengt.
Jeg spør hvem som bor der. Hva har kirken med dette å gjøre?
Hvem som bor der? Det er jo Maria. Tjenestepiken. Som jeg har forklart.
I en halvtime.
Kan du ikke være mer oppmerksom?
Dette er svært viktig. - Hva mener du oppmerksom?
Jeg vet hvor hun bor. Det har fruen vist meg.
Å, jeg tror jeg... - Ja ja, det er tilgivelig.
Det forsikrer jeg deg. Jeg setter meg ved siden av deg.
Hva sa du om tjenestepiken?
Ja ja, deres tjenestepike.
Hørte du? - Hva da?
Hva var det? - Jeg vet ikke. Jeg vet ikke.
Jeg syntes det hørtes ut som musikk.
Uansett må du gå til Maria.
Hvorfor det?
Vil du ikke at alt dette skal ta slutt?
At hva skal ta slutt? Hva mener du?
Alt. Alt sammen.
Herregud, Otto. - Vent! Det skal få en slutt.
Otto! - Du må gå til Maria-
og ligge hos henne.
Hva sier du? - At du skal gå og ligge hos Maria.
Hvordan ligge hos Maria?
Det er svært enkelt. Hun lever ensom. Og om du bare har ett eneste ønske-
at alt skal ta slutt, så tar det slutt. Det blir ikke mer.
Ja, men det er ikke klokt, Otto.
Herregud, Otto.
Du forstår jo ingenting. Det er sant.
Det er en hellig sannhet.
Hun har nemlig svært spesielle egenskaper. Hun er heks.
I hvilken betydning? - I den gode betydningen.
Driver du gjøn med meg? Driver du fortsatt med dine Nietzsche-skjemt?
Finnes det noen annen utvei?
Det er ingen alternativer. Ingen.
Hvilket alternativ, Otto? Hva er det du snakker om?
Det er best at jeg går.
Jeg setter igjen sykkelen til deg nede i boden.
Ikke ta bilen, for de kan høre deg.
Jeg har stilt en stige mot balkongrekkverket.
Dra til Maria, men vær forsiktig!
Det er to brukne eiker i forhjulet.
En gang satte jeg fast buksebenet.
Jeg havnet nesten i vannet. - Hvilket bukseben?
Høyre. Vær forsiktig!
Har du endelig forstått hva jeg sier?
Hører du hva jeg sier?
Ja, hva da? - Nei, aldri.
Jeg foretrekker likevel Piero della Francesca.
Slik jeg forstod det, mente Alexander at-
det var egenrådig at en menneske lot seg forvandle til et kunstverk.
Vanligvis er resultatet av poetisk streben så langt fra opphavsmannen-
at man knapt tror at mesterprøven er et håndverk.
Men når det gjelder skuespillere, er det tvert imot.
Der er det opphavsmannen selv som er selve kunstverket.
Unnskyld meg! Jeg er straks tilbake. - Ikke bli lenge for borte!
Hvor mye gass har vi igjen? - Jeg vet ikke. Jeg må se etter.
De byttet ut rørene for en uke siden. Husker du ikke det?
Julia, kom hit til oss!
Hvem er det? - Det er meg.
Herr Alexander. Har det hendt noe?
Men hvorfor står vi her? Kom inn!
Det var flaks at jeg hørte at du banket på.
Parafinen tok slutt, så jeg gikk opp for å fylle på lampen.
Har det hendt noe?
Hvorfor sier du ingenting? Er det noe hjemme?
Det er selvfølgelig noe hjemme hos deg igjen, ikke sant?
Har du ingen TV? - Jo, en liten, men...
Men lyset gikk ved ellevetiden, og det har ikke kommet tilbake.
Men hva har du gjort med hendene?
Jeg ramlet av sykkelen. - Kom du på sykkel?
Ja, jeg falt.
Kom! Du kan ikke gå omkring med så skitne hender-
Takk. - Vær så god.
Dette preludiet kunne jeg alt som barn. Min mor elsket det.
Det var på den tiden da jeg ennå ikke var gift.
Da reiste jeg ofte til min mor på landet.
Det var mens hun ennå levde.
Huset hennes, en liten stue-
lå i en hage. En liten hage.
Skrekkelig vanskjøttet og gjenvokst.
Ingen hadde skjøtt den på mange år.
Og jeg tror ingen en gang hadde gått inn i den.
Min mor var allerede da svært syk.
Hun forlot nesten aldri huset.
Likevel-
var det midt i forfallet-
noe som på en måte var vakkert.
Nå vet jeg hva det var.
Når været var vakkert-
satt hun ofte i vinduet og-
tittet ut i hagen. Hun hadde en spesiell lenestol ved vinduet.
Og en gang falt det meg inn-
at jeg skulle ordne opp i alt.
I hagen, altså.
Klippe gresset, brenne ugress, beskjære trærne.
I det hele tatt-
skape noe etter min smak.
Med mine egne hender.
Ja, alt for å glede min mor.
To uker i strekk...
Jeg gikk der med saks og ljå.
Jeg gravde og skar og saget.
Renset.
Ja, bokstavelig talt med nesen i bakken.
Jeg anstrengte meg for å få alt ferdig så fort som mulig.
Mor ble stadig dårligere.
Hun lå til sengs hele tiden.
Jeg ville at hun skulle rekke-
å sitte i lenestolen-
og få se...
Ja, få se sin nye hage.
Kort sagt: Da jeg var ferdig med alt-
gikk jeg og tok et bad.
Tok på meg rene underklær, ny jakke, til og med slips.
Så slo jeg meg ned i lenestolen hennes for å se alt.
Gjennom hennes øyne, liksom.
Jeg satt der og kastet et blikk ut gjennom vinduet.
Ja...
Jeg...
Jeg var forberedt på nyte... Jeg kastet et blikk gjennom...
Og så... Ja, hva så jeg?
Hvor hadde alt det vakre tatt veien?
Alt det naturlige?
Det var så motbydelig.
Alle disse sporene av vold.
Jeg husker en gang da min søster var liten.
Hun gikk til frisøren og klippet håret, for moten var slik.
Hun hadde utrolig vakkert hår, gullgult som en lady Godiva.
Hun kom hjem svært fornøyd. Så fikk far se henne.
Hun begynte å gråte.
Jeg tror det var det samme med hagen.
Og moren din, da?
Klokken er tre. Vi rekker ikke...
Og moren din, da? Fikk hun se det?
Maria.
Ja, det må være utrivelig å ha meg her. Du får ikke sove.
Hva mener du?
Kunne du elske meg, Maria?
Hva er det du sier?
Elsk meg! Jeg ber deg. Redd meg!
Redd oss alle! Jeg vet hvem du er. Han har fortalt det.
Kjære deg. Redd oss! Jeg ber deg.
Hva er det du sier? Gå!
Gå hjem med deg! Vil du at jeg skal følge deg?
Jeg har også en sykkel.
Ikke drep oss! Redd oss, Maria!
Men hvorfor?
Stakkars deg. Hvorfor? Nei, ikke slik.
Ro deg ned!
Jeg forstår nå. Noe der hjemme. Jeg kjenner henne. Hun er ond.
Jeg kjenner henne. De har skremt deg. Ikke vær redd!
Ikke vær redd for noe! Alt er bra. Ta det rolig!
Ikke vær redd for noe! Alt er så bra.
Stakkars deg.
Det er ingenting å være redd for. Ikke vær redd!
Her hender ingenting.
Ikke gråt! Alt skal bli så bra.
Elsk meg! - Ja.
Min stakkar. Hva har de gjort med deg?
Nei! Nei!
Nei! - Ro deg ned!
Nei, nei, nei!
K... k... kan ikke.
Drikk nå! Så, ja.
Nå går det straks over.
Hvem er det som har skremt deg? Alexander.
Mamma!
Hallo. - Hallo, er det Martin?
Ja men, er det du, Alexander? - Det er klart.
Det er noe med stemmen... - Er det bedre nå?
Ja, nå er det bedre. - Er redaktøren inne?
Ja, men jeg tror ikke han har tid. Du kan tenke deg hvordan det ser ut.
Vent! Du har jo avtalt møte om en uke.
Det var et par småsaker, men jeg ringer i morgen.
OK. Da sier vi det. Og gratulerer!
Hva for da?
Mamma, visste du at Viktor skal reise til Australia?
Hva sier du? Til Australia? - Ja, han kommer ikke tilbake.
Ja, han er tilbudt et sykehus der. Det hørte jeg i går. Ikke sant?
Hva ler du av? - Jeg ler ikke.
Og når har du bestemt dette?
Til Australia? Du er fullstendig gal.
Jeg vet ikke hvorfor det ble akkurat Australia.
Vet ikke.
Spiller ingen rolle.
Jeg er bare lei. - OK, men hva skjer med oss?
Og Alexander?
Men det er jo dere jeg er mest lei i hele verden.
Lei av å være barnepike for dere.
Barnepike og overvåker.
Tørk av dere på nesen! - Viktor, du er gal.
Pardon? - Hva er det du sier?
Gjør det noe om jeg røyker?
Marta, gå herfra!
Gå! - Herregud, jeg er ikke et barn.
Be far komme ned til frokost! Han er sikkert våken.
Ja, men... - Er det for mye å be om?
Ja ja, jeg skal gå.
Sånn er hun. Utstudert.
Jeg slipper ikke herfra. Jeg vet ikke med mamma. Men jeg slipper ikke...
Det er noe feil her. Jeg er lei.
Ja, meg kan du blåse i. Marta også. Og guttungen.
Men Alexander er jo din venn.
Og det vil han også være.
Men han trenger deg. - Han har en kone som tar seg av ham.
Det burde hun i alle fall. Han har familie. Et vidunderlig hus.
En sønn som han avguder. - Så bra, da.
Julia!
Hent fruens jakke! Hun fryser. - For en omtanke.
Gutten. Hvor er gutten?
Se! Han har låst seg inn og lagt igjen denne lappen.
"Kjære dere. Jeg har sovet dårlig, så ikke vekk meg! Ta en spasertur!"
"Gutten viser dere sitt japanske tre, som han plantet i går."
"Eller var det i dag? Jeg husker ikke, men det gjør ingenting."
"Jeg kysser dere alle kjære. Jeg har tatt piller. Tilgi meg alt nå!"
"19. juni 1985. 10.07 på formiddagen. Pappa A."
Skal vi ikke spasere før været blir dårligere?
"Tilgi meg alt nå." Hva mener han med det?
Og hvorfor så nøyaktig tid? - Mamma, du vet hvordan han er.
"Hvordan han er..."
Jeg skulle tro at "hans" ømhet er tilstrekkelig for alle.
Og han blir nok lenger. - Hva dumt har jeg sagt nå?
Har du tilstrekkelig ømhet for "ham", da?
Ja, Viktor, men hvorfor må han være et barn? Kanskje jeg også vil.
Det er mye man vil her i verden. Jeg vil til Australia.
Nå skal du samle opp asken, legge den i et glass, ha på vin og drikke.
Hvorfor? - Jeg vet ikke.
Noen har sagt det. Så skal du huske det resten av livet.
OK, da går vi. Julia, bli med oss nå!
Hent gutten, så går vi!
Jeg hadde en drøm forleden. Jeg gikk og tigget på gaten.
Så våknet jeg. Og gråt.
Gutten er ikke hjemme. - Han er gått i forveien.
Jeg tror jeg vet hvor han er. - Hva for et japansk tre?
Gutten og han er helt gale med Japan.
Hva er dette med Japan? Australia og Japan. Jeg orker ikke mer.
Hørte du i morges? Jeg ga ham kaffe og satte på musikk.
Han ville ikke høre på japanerne. Han slo av.
Han sier han og gutten var japanere i forrige liv.
Kan ingen forklare hva han kan gjøre i dette livet?
Formodentlig et indre behov. Kanskje det er lettere slik.
Hvorfor finner ikke jeg på noe som gjør det lettere å leve?
Jeg har inntrykk av at du stadig finner på noe.
Drar ikke til Australia.
Herregud, hva er det for noe? Barnepass? Nonsens.
Australia, det er absurd.
Jeg forstår ikke.
Hvor har jeg gjort av dem?
Alexander!
- Alexander, hva er hendt?
Det er jeg som har gjort det. Viktor, jeg må si noe viktig.
Nei, rolig!
Ikke si noe! Ikke spør!
Alexander! A...
Kom nå, Alexander! Du kan ikke bli.
Kom nå!
La ham være! Hva gjør dere med ham?
Ikke rør ham!
Alexander!
Vi ses, Alexander.
I begynnelsen var ordet.
Hvorfor det, pappa?
Denne filmen er tilegnet min sønn Andrjusja med håp og trøst.
Tekst: Jan-Tore Egge PrimeText lnternational AB.
Tekstadministrasjon: www.primetext.tv PrimeText International AB